9.+Suomen+presidenttejä

Tasavalta ja presidentti
Valkoisten (oikeiston ja sen kannattajien) voittaman sisällissodan (1918) jälkeen hallitus koostui oikeistolaisista ryhmistä, jotka pelkäsivät uutta kommunistien vallankumousyritystä. Näistä ryhmistä monet ajattelivat, että tarpeeksi vahvan hallintovallan voisi turvata vain paljon valtaa omaava kuningas. Kuningassuunnitelmat kuitenkin kariutuivat, kun Saksa hävisi ensimmäisen maailmansodan ja Saksan keisari Vilherm II:n lanko, prinssi Friedrich Karl, joka oli Suomen hallituksen pyynnöstä jo lupautunut kuninkaaksi, luopui kuninkuudestaan vapaaehtoisesti.

Monarkiahaaveiden koettua tällä tavoin nolon takaiskun tasavalta-aate sai hallituksessa monarkiaa suuremman kannatuksen. Valtiovallan kyky torjua kapinat haluttiin kuitenkin yhä turvata määrittelemällä presidentille verrattain suuret valtaoikeudet. Hän määräsi maan suhteista ulkovaltoihin, nimitti hallituksen, sai valtuuden hajottaa eduskunnan, pystyi vetó-oikeudellaan lykkäämään lakien voimaantuloa, oli armeijan ylipäällikkö, saattoi armahtaa rikoksista tuomittuja ja nimitti valtion korkeimmat virkamiehet. Alkuperäisessä vaalimenettelyssä vaalin toimittivat 300 kansalaisten valitsemaa valitsijamiestä.

Mauno Koiviston presidenttikaudella 1980-luvulla presidentin valtaoikeuksia rajoitettiin niin, että presidentillä ei ollut enää oikeutta omasta aloitteestaan hajottaa eduskuntaa. Lisäksi presidentin toimikausien määrä rajattiin kahteen, jotta Kekkosen 25-vuotisen presidenttikauden kaltaiset yksinvaltiusjaksot eivät pääsisi toistumaan. Vaalitapa muutettiin suoran kansanvaalin ja välillisen vaalin yhdistelmäksi: kansalaiset äänestivät sekä valitsijamiestä että presidenttiehdokasta suoraan.

Vuonna 1994 vaalitapa muuttui jälleen, nyt nykyisenlaiseksi suoraksi kansanvaaliksi. Tässä vaalitavassa ehdokas valitaan, jos hän saa ensimmäisellä kierroksella vähintään 50 prosenttia äänistä; muussa tapauksessa kaksi eniten ääniä saanutta ehdokasta siirtyvät toiselle kierrokselle. Vuonna 2000, kun presidentti Tarja Halonen astui virkaansa, Suomessa tuli voimaan pitkään valmisteltu uusi perustuslaki, jossa karsittiin presidentin valtaoikeuksia sisäpolitiikassa ja tehtiin ulkopolitiikasta valtioneuvoston ja presidentin yhteinen toimialue. Nykyisellään presidentti on yhä myös vähintään nimellisesti armeijan ylipäällikkö, saattaa armahtaa rikoksista tuomittuja ja allekirjoittaa monet nimitykset ja viralliset päätökset, mutta juuri muuta ei viran alkuperäisistä oikeuksista ole jäljellä.

**K. J. Ståhlberg[[image:kjs-berg.jpg width="169" height="228" align="right"]]**
//(Kaarlo Juho, alun perin Carl Johan)// Syntynyt 28. tammikuuta 1865 Suomussalmella, kuollut 22. syyskuuta 1952 Helsingissä (87 vuotta) Presidenttinä: 26. heinäkuuta 1919 - 2. maaliskuuta 1925 Puoluekanta: Kansallinen Edistyspuolue (ennen Edistyspuolueen syntymistä Nuorsuomalainen Puolue)

Ståhlberg kasvoi pastorin poikana suomenkielisessä kodissa. Tämä vaikutti esimerkiksi siihen, että hän kävi Oulun suomalaisen lukion, suomensi myöhemmällä iällä nimensä ja oli presidenttinä suhteellisen kansanmielinen. Lukion jälkeen Ståhlberg opiskeli lakitiedettä ja toimi ennen presidenttiyttään muun muassa Helsingin hallinto-oikeuden professorina, valtiopäivämiehenä säätyvaltiopäivien porvarissäädyssä ja senaattorina.

Ståhlberg toimi eduskunnan puhemiehenä vuonna 1914. Myös Suomen itsenäistyttyä hän oli keskeinen tasavaltalaisten johtohenkilö, joka muun muassa vastusti jyrkimmin vuoden 1918 kuningashanketta. Samana vuonna perustettiin Korkein hallinto-oikeus, jonka ensimmäisenä presidenttinä hän toimi. Ståhlberg vaikutti perustuslakikomitean puheenjohtajana merkittävästi Suomen uuden perustuslain (vuoden 1919 hallitusmuodon) sisältöön. Hänet valittiin 25. heinäkuuta 1919 ensimmäiseksi Suomen tasavallan presidentiksi eduskunnan suorittamassa vaalissa Gustaf Mannerheimin, monarkian keskeisen puolestapuhujan, oltua merkittävin vastaehdokas.

Ståhlbergin presidenttikaudellaan kohtaamia keskeisiä ongelmia olivat Suomen sisällissodan jälkiselvittelyt, vuoden 1921 suojeluskuntakriisi ja ristiriidat kommunistien kanssa. Hän oli keskeisesti mukana rakentamassa suomalaisen parlamentarismin perustaa. Presidenttikautensa jälkeen hän oli valtion virassa oikeusministeriön lainvalmistelukunnan vanhempana jäsenenä. Hänet olisi voitu valita presidentiksi uudelle kaudelle vuoden 1925 vaaleissa, mutta Ståhlberg ei suostunut ehdokkaaksi, koska halusi varjella demokratiaa pitkäaikaisilta johtajilta Suomen suhteellisen presidenttivaltaisessa poliittisessa järjestelmässä. Vuosien 1931 ja 1937 presidentinvaaleissa hän sai 149 ja 150 ääntä valitsijamiesten 300:sta eli hävisi vain niukasti. Ståhlberg oli ehdokkaana vielä eduskunnan suorittamassa presidentinvaalissa 1946.

Ståhlberg ymmärsi oman taustansa vuoksi tavallista kansaa ja puhui kansanvaltaisuuden puolesta, mutta ei ollut kansaan vetoava, karismaattinen esiintyjä. Kun Lapuan liike vuonna 1930 kyyditti oikeistoradikalismia vastustaneen Ståhlbergin vaimoineen Neuvostoliiton rajalle, yleinen mielipide oli kuitenkin entisen presidentin puolella ja Lapuan liikkeen kannatus koki kovan kolauksen. Historiankirjoitus ei ole pitänyt Ståhlbergin myöhempiä vaiheita järin merkittävinä, mutta presidentti J.K. Paasikiven yksityisten arkistojen avauduttua on käsitetty, että Ståhlberg toimi tärkeänä poliittisena neuvonantajana kuolemaansa asti. Muun muassa Paasikivi itse arvosti häntä suuresti.

Lauri Kristian Relander[[image:relander.jpg width="184" height="246" align="right"]]
//(alun perin Lars Kristian)// Syntynyt 31. toukokuuta 1883 Kurkijoella, kuollut 9. helmikuuta 1942 Helsingissä (58 vuotta) Presidenttinä: 2.maaliskuuta 1925 - 2. maaliskuuta 1931 Puoluekanta: Maalaisliitto

Relander oli agronomin poika, joka opiskeli itsekin agronomiksi ja suoritti lisäksi filosofian maisterin tutkinnon. Valmistumisensa jälkeen hän toimi kymmenen vuotta, 1907-17, valtion maanviljelystaloudellisen koelaitoksen assistenttina. Tuona aikana hän suoritti monia tutkimuksia ja julkaisi useita alan teoksia, keskeisimpänä saksankielisen tohtorinväitöskirjan vuonna 1914. Kun Relander ei tutkimustyöstään huolimatta saanut virkaa yliopistolta, hän keskittyi poliittiseen uraansa: hän oli toiminut Maalaisliiton kansanedustajana jo vuodesta 1910, ja vuonna 1917 hän kohosi puolueen johtohahmojen joukkoon. Eduskunnan puheenjohtajana hän toimi vuodesta 1919 vuoteen 1920, jolloin hän sai viran Viipurin läänin maaherrana.

Vuonna 1925 presidentti Ståhlberg kieltäytyi yllättäen asettumasta uudelleen presidenttiehdokkaaksi, mikä aiheutti puolueille hämmennystä. Relanderkin tuli Maalaisliiton ehdokkaaksi vasta viime hetkellä, niin sanottuna mustana hevosena, voittaen kolmannella äänestyskierroksella Risto Rytin.

Presidenttinä aloittaessaan Relander oli vasta 41-vuotias, siis valtakunnan nuorimpia poliitikkoja. Hän oli Ståhlbergia parempi puhuja ja esiintyi mielellään kansalle, mutta puoluepiireissä hän joutui vastustajiensa ja lopulta myös häntä vaaleissa kannattaneiden liittolaistensakin ankaran arvostelun kohteeksi. Parhaiten Relander muistetaan ulkomaanmatkoistaan, joiden ansiosta hän saikin lempinimen Reissu-Lasse. Hän teki presidenttikaudellaan yhteensä viisi edustusmatkaa (Ruotsiin, Norjaan, Tanskaan, Viroon ja Latviaan), mikä oli noina aikoina verrattain paljon; esimerkiksi Ståhlberg ei tehnyt ainuttakaan. Kansaa presidentin matkat ja niiden aiheuttamat vastavierailut kiinnostivat kovasti, ja Relander tuli naapurivalloissakin tunnetuksi sivistyneenä ja sympaattisena miehenä. Jälkikäteen on osattu arvostaa Relanderin roolia presidenttinä, joka loi ja vahvisti juuri itsenäistyneen Suomen valtiokuvaa ulkomailla.



P. E. Svinhufvud
//(Pehr Evind)// Syntynyt 15. joulukuuta 1861 Sääksmäellä, kuollut 29. helmikuuta 1944 Luumäellä (82 vuotta) Presidenttinä: 2. maaliskuuta 1931 - 1. maaliskuuta 1937 Puoluekanta: Kansallinen Kokoomus (ennen Kokoomuspuolueen syntymistä Nuorsuomalainen puolue)

Svinhufvudin isä oli merikapteeni, mutta suku oli aateloitu jo vuonna 1574. Svinhufvud osallistuikin säätyvaltiopäiville aateliston edustajana vuodesta 1894 alkaen. Tätä ennen hän opiskeli historiaa ja lakia, aloittaen työuransa Turun hovioikeudessa. Myöhemmin hän työskenteli senaatin lainvalmistelukunnassa ja kihlakunnantuomarina. Kiivaana perustuslaillisena hän sai Venäjän suunnalta huonoa huomiota jo ennen varsinaista poliittista uraansa.

Kun Suomi sai oman eduskunnan 1907, Svinhufvud osallistui sen toimintaan alusta lähtien. Hänet valittiin monien ensimmäisten eduskuntien puhemieheksi, mutta hänen jyrkät, tsaarinvallanvastaiset puheensa johtivat toistuvasti suuriruhtinaan toimesta toteutettuun eduskunnan hajottamiseen. Lopulta Svinhufvud itse kehotti, ettei häntä valittaisi virkaan, ja jätettyään näin puhemiehen toimen hän palasi kihlakunnantuomariksi. Kuitenkin vuonna 1914, toisella sortokaudella, Svinhufvud joutui jälleen perustuslaillisen toimiensa vuoksi kahnauksiin venälaishallinnon kanssa, tullen erotetuksi tuomarintoimestaan ja, kun hän kieltäytyi eroamasta, joutuen karkotetuksi Siperiaan. Hän palasi Venäjän helmikuun vallankumouksen jälkeen keväällä 1917 ja johti jo saman vuoden lopussa niin kutsuttua itsenäisyyssenaattia, joka laati Suomen itsenäisyysjulistuksen. Svinhufvud itse vei tunnustamispyynnön Pietariin, jossa bolsevikkihallitus hyväksyi sen vuoden viimeisenä päivänä.

Itsenäisyyssenaattia ja sisällissodan aikaista "Vaasan senaattia" eli valkoisten hallintoa johtanut Svinhufvud luetaan maan ensimmäiseksi pääministeriksi. Sodan päätyttyä eduskunta nimitti hänet valtionhoitajaksi eli väliaikaiseksi valtionpäämieheksi. Hän profiloitui monarkian kannattajana, joskin lähinnä reaalipoliittisesti, ja kun nämä toiveet tyrehtyivät ja tasavaltainen hallitusmuoto sai suuremman kannatuksen, Svinhufvud erosi valtionhoitajan toimestaan.

Suomen itsenäisyyden ensivuodet Svinhufvud toimi muun muassa pankkialalla. Kun Lapuan liike vuonna 1930 uhkasi laillista hallintovaltaa, liikkeelle mieluinen Svinhufvud kutsuttiin jälleen pääministeriksi ja muodostamaan uutta hallitusta. Seuraavana vuonna Svinhufvud pääsi liikkeen tuella myös presidentiksi, joskin hän myös itse hajotti liikkeen Mäntsälän kapinan aikaan 1932 kuuluisalla radiopuheellaan. Presidenttikaudellaan Svinhufvud toimi innokkaasti sisä- ja ulkopolitiikassa, keskeisimpänä pyrkimyksenään vahvistaa pohjoismaista yhteistyötä etenkin puolustuspolitiikan saralla.



Kyösti Kallio
//(alun perin Gustaf Kalliokangas)// Syntynyt 10. huhtikuuta 1873 Ylivieskassa, kuollut 19. joulukuuta 1940 Helsingissä (67 vuotta) Presidenttinä: 1. maaliskuuta 1937 - 19. joulukuuta 1940 Puoluekanta: Maalaisliitto

Kallio oli maalaistalossa kasvanut kunnallismiehen poika ja ainoa Suomen presidenteistä, jolla ei ole akateemista tai vastaavaa oppiarvoa, vain silloisen keskikoulun päästötodistus. Hän aloitti kyllä lukio-opinnot Oulun lyseossa, mutta ne jäivät kesken. Kallio sai yhteiskunnallisista toimista kokemusta perustaessaan Nivalan nuorisoseuran ja toimiessaan monissa kyseisen kunnan tehtävissä, lopulta myös kunnanjohtajaa vastaavassa virassa, vaikkei sellaista nimikettä tuolloin ollutkaan. Näin hän alkoi saada tunnettavuutta, ja vuonna 1904 hänet valittiin talonpoikaiston edustajaksi säätyvaltiopäiville.

Kallio oli mukana heti ensimmäisessä hallituksessa 1907 alkaen, ensin kansanedustajana ja pian myös puolueensa puheenjohtajana. Vuonna 1917 hänet nimitettiin ensimmäisen kerran maanviljelystoimikunnan päälliköksi, joka vastasi myöhempää maa- ja metsätalousministerin virkaa, jossa hän myös toimi pari kautta. Vuonna 1920 Kallio pääsi eduskunnan puhemieheksi ja jo kaksi vuotta myöhemmin pääministeriksi: seuraavat seitsemäntoista vuotta hän vuorotteli puhemiehen ja pääministerin toimien välillä, johtaen yhteensä neljää hallitusta. Tältä ajalta Kallion ansioiksi luetaan maaseudun väestön tukeminen erilaisten lakiesitysten, muun muassa niin sanotun Lex Kallion, läpiajamisen avulla. Lex Kallio oli asutuslaki, jolla pyrittiin pakkolunastamaan maata tilojen luomiseksi tilattomalle väestölle.

Kallio valittiin presidentiksi vuonna 1937. Hän tuki kansallista yhdistymistä antamalla sosiaalidemokraattien tulla hallitukseen, mitä Svinhufvud ei ollut sallinut. Näin syntyi Suomen historian ensimmäinen punamultahallitus. Presidenttinä hän ajoi pohjoismaista yhteistyötä ja suhteiden parantamista Neuvostoliittoon, kun taas Hitlerin Saksaan hän suhtautui kielteisesti. Kallion kaudelle sattunut talvisota kuitenkin muutti asetelmia ja kiristi suhteita Neuvostoliittoon: historiaan on jäänyt hänen sanontansa ”kuivukoon käteni” hänen allekirjoittaessaan Moskovan rauhanneuvottelijoille valtakirjan. Sodan jälkeen Kallio keskittyi etenkin siirtoväen asutus- ja korvauskysymyksiin.

Kallion terveys kuitenkin luhistui elokuussa 1940 vaikeaan halvaukseen. Marraskuussa hän ilmoitti eroavansa, ja Risto Ryti valittiin poikkeuslain avustuksella presidentiksi. Kallio kuitenkin oli vielä virallisesti presidentti, kun hän menehtyi äkilliseen sydänkohtaukseen Helsingin rautatieasemalla, ollessaan matkalla kotiinsa Nivalaan.

Risto Ryti
//(Risto Heikki)// Syntynyt 3. helmikuuta 1889 Huittisissa, kuollut 25. lokakuuta Helsingissä 1956 (67 vuotta) Presidenttinä: 19. joulukuuta 1940 - 4. elokuuta 1944 Puoluekanta: Kansallinen Edistyspuolue

Ryti oli varakkaan talollisen poika. Hän opiskeli lakia ja perusti ystävänsä kanssa oman asianajotoimiston. Juristintyö vaihtui politiikkaan, kun hänet vuonna 1919 valittiin Edistyspuolueen kansanedustajaksi ja jo kaksi vuotta myöhemmin valtiovarainministeriksi. Vuonna 1925 vain 36-vuotias Ryti oli vähällä tulla valituksi presidentiksi, mutta Relander voitti hänet kolmannella äänestyskierroksella. Jo tuolloin Ryti toimi Suomen Pankin pääjohtajana, missä toimessa hän viihtyikin työuransa aikana pidempään kuin eduskunnassa, yhteensä 17 vuotta. Tälle ajalle mahtui muun muassa suuri lama, jonka aikana Rytin täytyi tehdä vaikeita päätöksiä markan kurssin suhteen.

Suomen joutuessa talvisotaan vuonna 1939 Rytiä pyydettiin pääministeriksi vastoin hänen omaa tahtoaan. Hän suostui kuitenkin lopulta ja päätyi pääministerin toimen lisäksi hoitamaan myös yhä enemmän presidentin tehtäviä, kun Kallion terveydentila heikkeni. Vastentahtoisesti Ryti myöntyi myös presidenttiehdokkaaksi Kallion ilmoitettua erostaan loppuvuodesta 1940 ja tuli valituksi murskaäänin. Puoli vuotta myöhemmin, kesällä 1941, alkoi jatkosota. Sodan aikana loppui Rytin presidentinkausi, jonka laskettiin alkavan Kallion presidenttikauden alusta eli vuodesta 1937, ja hänellä olisi ollut mahdollisuus jättää virka, mutta hän tunsi velvollisuudekseen jatkaa sodan loppuun asti.

Sodan lopulla, kesällä 1944, häviöllä oleva asetoveri Saksa vaati Suomelta liittolaisuustakuita, uhaten lopettaa ase- ja ruoka-avun. Tämän niin kutsutun Ribbentrop-sopimuksen allekirjoittaminen olisi tehnyt mahdottomaksi Suomen irrottamisen sodasta, eikä eduskunta suostunut tällaiseen siirtoon. Ryti päätyi kirjoittamaan sopimuksen omissa nimissään, mihin Hitler tyytyikin. Kun tilanne paria kuukautta myöhemmin muuttui niin, että Neuvostoliitto kyllästyi Suomen väsyttämiseen ja tarjosi rauhanneuvotteluja, Ryti jätti eroanomuksensa. Näin poikkeuslailla valittu uusi presidentti Mannerheim saattoi todeta Rytin allekirjoittaman sopimuksen merkityksettömäksi ja aloittaa neuvottelut erillisrauhasta.

Voittajien Suomelle määräämässä sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä Ryti sai kovimman tuomion, kymmenen vuotta kuritushuonetta. Hän ehti kärsiä näistä runsaat kolme, kunnes presidentti Paasikivi armahti hänet. Rytin terveys oli kuitenkin heikentynyt vankeuden aikana pahoin, ja hän vietti viimeiset vuotensa kotonaan. Hänen kuolemansa oli kansallinen merkkitapaus, josta virallinen Suomi joutui vaikenemaan Neuvostoliiton pelossa.



Gustaf Mannerheim
//(Carl Gustaf Emil)// Syntynyt 4. kesäkuuta 1867 Askaisessa, kuollut 27. tammikuuta 1951 Lausannessa, Sveitsissä (83 vuotta) Presidenttinä: 4. elokuuta 1944 - 11. maaliskuuta 1946 Puoluekanta: Sitoutumaton (porvarillinen)

Mannerheim syntyi vanhaan aatelissukuun, jonka miehet olivat perinteisesti suuntautuneet sotilasuralle. Samaan Mannerheimkin pyrki jo varhaisesta nuoruudestaan lähtien. Hän kävi kadettikoulun ja venäläisen ratsuväkiopiston ja pyrki moneen muuhunkin sotilaskouluun tulematta kuitenkaan hyväksytyksi. Hänen uransa aloitti urkenemisensa Venäjän armeijassa, kun hänet hyväksyttiin arvostettuun chevalierkaartiin, jossa hän suuntautui hevosten erikoistuntijaksi ja sai ratsumestarin arvon.

Vuosina 1904-06 Mannerheim osallistui Venäjän Japania vastaan käymään sotaan. Sodan alussa hänet ylennettiin everstiluutnantiksi, ja sodan loputtua hän oli jo ansainnut everstin arvon ja kasan ritarimerkkejä. Pian tämän jälkeen Mannerheim kutsuttiin erään professorin seuraksi Aasian halki ulottuvalle matkalle, jonka aikana hänen tehtävänsä oli kerätä sotilaallista ja poliittista tiedusteluaineistoa. Tältä matkalta hän palasi mukanaan myös kulttuuriperinnöllisesti arvokasta tietoa alueen syrjäisistä kansoista. Onnistunut matka saattoi hänet tsaari Nikolai II:n suosioon, ja hän sai komentoonsa oman rykmentin, jota hän johti niin hyvin, että sai jo seuraavana vuonna ylennyksen kenraalimajuriksi ja virallisen nimityksen tsaarin seurueen jäseneksi.

Mannerheim osallistui ensimmäiseen maailmansotaan (1914-18) Venäjän joukoissa, ratsuväkikomentajana. Sodan aikana hän yleni vielä kenraaliluutnantiksi ja sai neljännen luokan Pyhän Yrjön ristin, yhden Venäjän arvostetuimmista kunniamerkeistä. Tsaarinvallan romahtaminen 1917 järkytti kuitenkin kovasti Mannerheimia, ja hän erosi palveluksesta kesken sodan, vedoten saamaansa nilkkavammaan. Tällöin hänelle oli kertynyt Venäjän armeijassa palvelusvuosia jo lähes 30. Palatessaan sodasta Suomeen Mannerheim ehti sopivasti sisällissodan kynnykselle. Hänet nimitettiin valkoisten joukkojen ylipäälliköksi, jollaisena hän veikin valkoiset voittoon, vastustaen viimeiseen asti avun pyytämistä Saksalta, minkä hallitus kuitenkin teki.

Kun Suomi havitteli itselleen saksalaista kuningasta loppuvuodesta 1918 ja kohtasi pahan takaiskun, monarkiasuuntaukseen sitoutunut valtionhoitaja Svinhufvud erosi. Mannerheim sai kutsun uudeksi valtionhoitajaksi, sillä hänellä katsottiin olevan tarpeeksi uskottavuutta ja hyvää mainetta länsivalloissa. Hän suunnitteli tuolloin vakavasti hyökkäävänsä Pietariin bolsevikkihallituksen kukistamiseksi, mutta suunnitelmat kariutuivat, kun hän puoli vuotta myöhemmin hävisi selvästi Ståhlbergille ensimmäisissä presidentinvaaleissa.

Suomen liberaali hallitus suhtautui Mannerheimiin epäluuloisesti ja piti hänet ilman julkista virkaa koko 1920-luvun, mutta koko tämän ajan hän nautti vahvaa arvostusta "valkoisena kenraalina" ja vaikutti pelkällä henkilöllään politiikkaan. 1930-luvun alussa oikeistolainen presidentti Svinhufvud nimitti hänet lopulta puolustusneuvoston puheenjohtajaksi. Myös Kallio arvosti Mannerheimia pitäen hänet virassa ja talvisodan sytyttyä luovutti hänelle puolustusvoimien ylipäällikkyyden, joka virallisesti kuului presidentille. Mannerheim toimi ylipäällikkönä myös sotien välisenä aikana ja jatkosodassa, jonka lopulla hänet nimitettiin poikkeuslailla itsekin presidentiksi. Vain hänellä katsottiin olevan kylliksi arvovaltaa Suomen irrottamiseen tappiollisesta sodasta. Mannerheim luovikin Suomen kiireisimpien rauhanehtojen täyttämisen läpi ja erosi presidentin toimesta vuonna 1946 terveydellisiin syihin vedoten, 79-vuotiaana.

Mannerheimia kohtaan tunnettua arvostusta kuvaa se, että hänen hautajaissaattonsa oli 3,7 kilometriä pitkä ja sitä seurasi 100 000-150 000 henkeä. Nykypäivään asti ovat vaikuttaneet muun muassa hänen perustamansa Mannerheimin lastensuojeluliitto, hänen 30-vuotinen toimintansa Punaisen Ristin johdossa ja Mannerheim-ristit, jotka syntyivät Mannerheimin toiveesta myöntää samanarvoinen kunniamerkki kaikille ansioituneille sotilasarvoon katsomatta.